Slobodna Dalmacija

22:50Renata Peroš nova ravnateljica
Narodnog muzeja

22:40Bura u Splitu razladila zrak i
polomila grane

22:33Knin: Još godinu dana bez spomeničke
rente

22:25U-23 VESLANJE Imamo pariće, Hrvati
opet zlatni

22:20EUROPSKI INTELEKTUALCI Matvejević ne
smije u zatvor’

22:10Nakon Gardena - Soundwave, a Britanke
i dalje razuzdane (FOTO)

22:01HVARSKA BITKA ZA GOSTE Rat za 300.000
kn noćnog inkasa

22:00Šibenčani minimalno poraženi u
Koprivnici

21:52Pola Srba usprkos ljetu kupa se samo
dva puta tjedno

21:33Spomen na žrtve s Dugiša iz 1715.
godine

Naslovnica Novosti

Hrvatska

Svijet

BiH

Biznis

Crna kronika

Dalmacija

Split

Zadar

Šibenik

Dubrovnik

Split županija

Udri sliju

SD Vidilica

Showbiz

Spektakli

Mozaik

Kultura

Sport

Hajduk

Nogomet

Košarka

Tenis

Atletika

Vaterpolo

Rukomet

Ostalo

SP 2010

Prilozi Forum Moj Profil Blogeri

Linkovi

Osmrtnice

Impressum

Kontakt

Marketing

Mali oglasnik

Otvoreno more

Dobra kob

Grafička djelatnost

Online trafika

Šibenski list

Dubrovački vjesnik

Arhiv

Društvo SD

RSS

Nedjeljna

25.07.2010. | 13:07

sefardski židov iz sarajeva, u drugom svjetskom ratu zatočen u
jasenovcu, danas živi u domu za starije osobe na splitskoj zenti, gdje nam je
ispričao svoju potresnu životnu priču

Ješua Abinun: Slučajno sam preživio Jasenovac, danas nikoga ne mrzim i u
sretnoj sam vezi!

Znanstvenici
tvrde da su snovi o životu koji bi trajao 150 ili 200 godina danas želje koje će
se možda i ostvariti. To nas je ponukalo da krenemo u potragu za dugovječnim,
ali zdravim Splićaninom od kojeg bismo “posudili” recept dugovječnosti, a ona je
završila potresnom pričom koja dokazuje kako osoba s dobrim genima, koja
konzumira zdravu židovsku košer hranu i ima snažnu želju za životom, može unatoč
jezivom stradanju, mučenju, gubitku cijele obitelji i nesagledivom stresu,
preživjeti holokaust i doživjeti - 90. rođendan!

Junak naše priče je Ješua Abinun, kojega smo
pronašli u splitskom Domu za starije i nemoćne osobe na Zenti, gdje živi od
1992. godine. Veseo i živahan gospodin dočekao nas je spreman da nam u nekoliko
sati, na plus 37 stupnjeva Celzijevih, sažme cijeli svoj život kao posljednji
preživjeli u proboju iz ustaškog logora Jasenovac. Možda je, kaže, još u
Švicarskoj živ Jerko Gaon, ali on nema o tome saznanja.

- Pristao sam na ovaj razgovor na vaše inzistiranje, što još
nikada nisam učinio za medije - kaže uz dobrodošlicu. Ali možda je zaista došlo
vrijeme da ispričam kako sam slučajno ostao živ - sa smiješkom će gospodin Šua,
kako ga od milja zovu u domu i vole kao iznimno dobru, vedru i skromnu osobu. -
Rođen sam 12. svibnja 1920. godine u Sarajevu, u obitelji sefardskih Židova, u
kojoj je osim oca i majke bilo nas četvero djece.

Dok smo bili mali, otac je sam privređivao. Imao je stolarsku
radnju i dva radnika. Majka je bila domaćica. Mi smo u tim uvjetima živjeli jako
dobro jer je otac radio od sedam do sedam, a mi smo mu nosili ručak u radnju.
Kako smo rasli, tako smo se osamostaljivali. Brat Santo je
završio za trgovca, ja sam izučio frizerski zanat, iako je otac htio da budem
stolar i radim s njim. Jedna sestra, Simha, zvali smo je
Sidica, završila je za krojačicu, a najmlađe Regine se sjećam
kao djevojčice od 11 godina.

Sretni do 1941.

Sve do 1941. živjeli su solidno, kao i ostali ljudi srednjeg
staleža u Sarajevu - prisjeća se Ješua. Imao je veliku obitelj s očeve i majčine
strane, baku i djeda koji je doživio duboku starost, više od 90 godina. Zajedno
su provodili praznike, odlazili u sinagoge. Više su čuvali tradiciju nego što su
bili veliki vjernici...

- Ukratko, bili smo sretna obitelj koja je pomalo šparala kako
bismo možda jednoga dana kupili kuću, a u jednom sanduku polako smo skupljali
dotu za našu Sidicu, ako se danas-sutra odluči udati. Ona je imala 19 godina i
dečka Židova koji je sa mnom bio u logoru, ali prilike joj nisu dozvolile da se
uda - kaže Ješua. Inače, Židovi su se u bosansku sredinu bili jako dobro
uklopili, ali onda je došla 1941. godina. Njemačka okupacija.

- Jednog je dana došao ustaški povjerenik koji je uzeo radnju
moga majstora Rafaela Levija i ja sam ostao bez posla. On je
slučajno kasnije bio sa mnom u Jasenovcu i poginuo je u pokušaju bijega. Onda je
i mom ocu oduzeta radnja i već je ljudima bilo nezgodno poznavati Židove.
Izbjegavali su nas - prisjeća se naš vremešni domaćin. Kad se pronio glas da
Židove odvode u radni logor u Sarajevu, i obitelj Abinun spakirala je ruksake i
zimske cipele, čekajući odlazak.

Neki su bježali u Mostar, kupovali falsificirane dokumente.
Neki su muškarci obukli zar i pripremali muslimansko ime samo da stignu do
Mostara, jer tamo su bili Talijani koji su bili nešto tolerantniji prema
Židovima. Njegovi nisu o tome razmišljali, priča Ješua, jer ih je bilo troje, a
iskaznice nisu bile jeftine. Bili su uvjereni da će kao zanatlije moći negdje
raditi, ali pokazalo se da su bili u užasnoj zabludi. Počelo je masovno
odvođenje...

Ubili mu oca

Pohvalnica Židovske općine Šui
‘zato što je divna
osoba’

- Mene, oca i brata odveli su 25. listopada
1941. godine u kamionima do kasarne u Sarajevu, a potom su nas zajedno s
nekoliko stotina Židova u pretrpanim stočnim vagonima prebacili u Jasenovac.
Vozili smo se cijeli dan i noć bez hrane i vode, a ako smo nešto pojeli, bilo je
to ono što smo ponijeli od kuće. Malo kruha ili sira. Neki su stariji ljudi
umrli na tom putu.

Kad smo stigli u Jasenovac, ustaše su nam uzeli sve što smo
imali, uz jezivo batinanje i ponižavanje. Potom su nas natjerali da trčimo prema
logoru Krapje. Oni koji nisu mogli trčati dobivali su batine, a oni koji su
posustali ubijeni su. Bili su - kaže gospodin Abinun - smješteni u jadne barake.
Ustajali su u četiri sata i odlazili graditi nasip kod Jasenovca jer je
postojala opasnost da ga voda probije.

Radili su po cijeli dan uz malo čaja i neslane pure. Opet su
ih vratili u Jasenovac i sad ih smjestili u zidanu zgradu koja se zvala Lončara.
Spavali su na tavanu, ali Ješua je još bio s ocem i bratom. Kako je 11. studenog
pao veliki snijeg, čuli su da neće ići na nasip. Ali odjednom su među njih došli
ustaše i počeli ih udarati željeznim polugama.

- Urlikali su “ljenčure, nema ležanja” i tada su mi pred očima
ubili oca. Brat je ranjen u ruku, ali se oporavio. Ja sam prošao bez ijednog
udarca - kazuje nam sa sjetom gospodin Abinun i dodaje kako su po snježnoj
mećavi zarobljenike, vezane za konje, tjerali u šumu da pilaju balvane i dovlače
ih u Jasenovac za ogrjev, pri čemu su mnogi umrli od smrzavanja i batina.

Svaki dan su dolazili novi zatvorenici, a starije su ljude
odvodili u “druge logore”, zapravo na likvidaciju jer nisu mogli raditi. U
logoru nikad nije smjelo biti više od 2500 do 3000 zatvorenika pa su ustaše, da
bi napravili mjesta, počeli likvidirati i mlađe ljude. Ne samo Židove, nego i
čitava srpska sela s bebama, kao i Cigane, čiji je orkestar najprije zabavljao
ustaše, a potom bi ih likvidirali - svjedoči Ješua.

Prkosili smrti i krvnicima

- Nas nekoliko našli smo skrovište u blizini mjesta gdje su se
pekle cigle. Bile su to nekakve niše u kojima smo spavali po šestorica, ležeći
na boku. Noću nas nisu tražili jer nitko nije mislio da se tu netko može uvući i
tako smo izbjegli smrt. Skrivali smo se do siječnja 1942. godine, kada se pronio
glas da se traže obućari i krojači za logor u Gradiški.

Riskirao sam i javio se samo da izađem iz Jasenovca. Bilo mi
je jasno da ću ili stradati ili umrijeti od gladi. Prebačeni smo u Gradišku, no
kad su nam dali kožu da napravimo čizme, majstor je vidio da ne znam zanat i
morao me prijaviti ili izbaciti - priča Abinun, koji se brzo snašao i ponudio se
da će otvoriti zatvoreničku brijačnicu, što je prihvaćeno, jer su svi bili
ušljivi, pa je to bilo svima korisno. Inače, zidana zgrada nakon jasenovačkih
baraka za logoraše je bila “događaj”.

- Tada sam prvi put otkako sam stigao u logor izuo cipele koje
sam obuo još u Sarajevu. Nismo se smjeli izuvati noću jer bi se na oštroj zimi
koja se uvlačila u kosti cipele smrznule - pojašnjava Ješua i priznaje da se tu
prvi put od dolaska u logor uspio oprati toplom vodom. U Gradiški se malo
oporavio uz bolju hranu, jer su mu pekari znali dati i komad kruha. No, ne
zadugo. Komandant logora Ante Vrban postrojio je logoraše i
odabrao pun kamion za povratak u Jasenovac. Bio je među njima.

- Brat mi je u međuvremenu prebačen u jedan manji logor, gdje
su pravili metle. Isto se javio da ima zanat, računajući da će ga brzo naučiti,
i majstor mu je zaista pomogao. Morao si se snalaziti da preživiš. Opet mi je u
Jasenovcu pomogao moj frizerski zanat jer se i tamo otvorila brijačnica.

Pozvao me Srbin Jovo Jagoda, koji je znao da
sam frizer, a jedan stari Sarajlija, Danon se zvao i vozio je
lokomotivu van iz Jasenovca, pozvao me da se zajedno s njegovim sinovima,
također frizerima, skrijem u jednom skrovištu za koje ustaše nisu znali i tako
izbjegnem likvidaciju. Na trenutak prekidamo našeg sugovornika koji se živo
sjeća svih detalja i pitamo što ga je držalo u životu - vjera, nada, možda
buduća osveta?

- Ništa od toga - ponosno će Ješua. Neki unutarnji otpor prema
smrti. Rekao sam sebi da moram preživjeti, ne želim umrijeti od ustaškog noža
ili metka. I zaista, brat i ja smo bili živi do posljednjeg dana. Mi smo
prkosili smrti. On nije imao sreće, ja sam slučajno ostao živ. No, najveće muke
tek su dolazile - kaže Ješua i s gorčinom iznosi svoje sjećanje na doba kada
ljudski život nije vrijedio ništa.

- Zadnje dane rata, kada smo vidjeli da ustaše polako
uništavaju logor, Jovo mi je otkrio da će sebi i meni napraviti željeznu šipku
kojom ćemo sebi probosti srce u slučaju da nas povedu na likvidaciju, jer su
svaki dan iza brijanja počeli ubijati po jednog brijača. Pripremio mi je i drugu
varijantu, štrik za vješanje, ako mi je tako lakše.

Uzeo sam i jedno i drugo, ali nisam ih upotrijebio. Navečer
21. travnja 1945., u zidanoj zgradi u Jasenovcu, bilo je 800 žena. Rekli su im
da ponesu svoje stvari jer idu u “drugi logor”. To se saznalo. Žene, među kojima
je bilo puno Hrvatica i Srpkinja, a najmanje Židovki, nisu ponijele ništa, nego
su pjevajući otišle u smrt. Bio je to jeziv i veličanstven prizor kako su te
izmučene žene prkosile krvnicima - svjedoči Ješua.

Dio velike obitelji Ješue Abinuna, na fotografiji koja mu je jedina
preostala uspomena na život prije 1941. godine - on je na slici prvi
lijevo, a otac mu je drugi zdesna

Pripreme za proboj

Nakon njihova odlaska u tu su zgradu zatvorili 1060 muškaraca
koje su planirali ubiti ujutro... - Među nama se našao Ante
Bakotić, student iz Sinja, koji je predložio da napravimo proboj, pa
što bude. Ideji se priključio partizan Edo Šajev, električar po
struci, koji je trebao nekako prerezati žice, a imali smo samo tupe predmete.
Dvojicu smo planirali poslati u izvidnicu i nakon toga izvesti juriš. Kad smo
krenuli, ustaše su pucali po nama, bacali i bombe, ali smo ipak presjekli žice,
ubili jednog stražara, oduzeli mu mitraljez...

I počeo je bijeg, u kojem su mnogi skakali u Savu, među njima
i ranjeni Bakotić. Preživjelo ih je samo 60-ak, a Ješua opet nekom srećom nije
ni ranjen. Ustaše ih nisu pratili, jer su znali da su partizani negdje u
blizini.

- Tri smo se dana skrivali po šumi, a seljaci su nam donosili
hranu. Treći dan su nas pozvali u selo i skuhali puru s toplim mlijekom. To je
bio za nas praznik, a onda smo se priključili 21. srpskoj diviziji. Tog dana
imao sam 48 kilograma i bio potpuno iscrpljen. Smješten sam u bolnicu u Lipiku,
gdje su me pod liječničkim nadzorom hranili da osnažim. Kasnije su me odveli u
Zagreb, gdje sam pred Komisijom za ratne zločine prepoznao neke zločince. Ješua
se vratio u Sarajevo. Majku i dvije sestre odveli su mu u Jasenovac 1942. i
navodno su ubijene pri prebacivanju u Gradišku. I članovi šire obitelji ubijeni
su...

- Bio sam sam bez igdje ikoga i bez igdje ičega. Znate kako je
to teško. A trebalo je nastaviti živjeti... Pomogli su mu Židovska općina i
Emerik Blum, koji je također pobjegao iz Jasenovca. Našli su mu
smještaj. - I možete li zamisliti da sam nakon svih ovih stradanja, na
inzistiranje jednog crnogorskoga generala, morao ići na odsluženje vojnog roka
od dvije godine, i još dva mjeseca dulje, zbog Informbiroa.

To je stvarno ironija! Poslije rata Ješua je bio aktivan član
Židovske općine u Sarajevu. Poslan je na doškolovanje, postao sindikalni
funkcionar, pa direktor jedne tvrtke. Zaljubio se u Mariju,
udovicu s djevojčicom od devet godina.

Novi sarajevski pakao

- Hodali smo, a jednog je dana djevojčica majci rekla: “Mama,
ajmo se mi udati za njega”. I tako smo se vjenčali i poslije dobili zajedničkog
sina. Djeca su odrasla i školovala se i, kad smo svi bili sretni, došla je 1992.
godina. I novi pakao u okupiranom Sarajevu.

Nakon šest mjeseci bombardiranja s Pala i života u skloništu
sa suprugom, koja je imala slomljeni kuk i više se nije mogla popeti u stan na
3. katu, izvukli smo se i došli u Split u ovaj dom koji je dobio dopuštenje da
primi nas deset židovskih izbjeglica, pod uvjetom da nam Židovska općina plaća
smještaj. I moj sin je izbjegao s dvoje djece u Kanadu.

Našao novu družicu

Ješuina supruga Maca u Splitu je umrla prije desetak godina i
tako je opet ostao sam. Dane provodi u čitanju i šetnji, rado se druži s ljudima
jer je vedre naravi koja mu je - tvrdi - i pomogla da preživi. - Neke moje rane
neće nikada zacijeliti, ali nikoga ne mrzim i svakome bih pomogao. Redovito
vježbam, jedem laganu hranu, nemam viška kilograma, imam neke manje prolazne
probleme sa zdravljem, ali to dođe s godinama.

Ne žalim se. Veseli me čuti koju lijepu riječ i pojesti malo
bolji zalogaj. A onda, s osobitim ponosom, Ješua ističe da svakog petka u
splitskoj Židovskoj općini drži molitvu na hebrejskom, koji je morao naučiti. To
je, kaže, njegov dug prema općini koja je desetero židovskih izbjeglica po
dolasku u Split prihvatila i poklanja im veliku pažnju. Na koncu nam povjerava i
da je u posljednje dvije godine u sretnoj vezi s 8 godina mlađom
Viktorijom koja je također došla iz Sarajeva i čiji je muž
pobjegao iz Jasenovca, a kasnije umro prirodnom smrću.

- Sudbina nas je zbližila, a zajednički život u domu je lakši.
Jedno smo drugome podrška i utjeha, a dijelimo i vesele trenutke. Njena djeca,
koja žive u Beču, i moj sin sretni su što smo zajedno i brinemo jedno za drugo.
Priznajem, nedostaju mi moji unuci koji žive u Kanadi. Svejedno, život je lijep
i zato ga mislim još dugo živjeti, a mladima bih preporučio da budu pošteni, da
vole sve ljude kao sami sebe i da drugima čine dobra onoliko koliko ga sami
priželjkuju - optimistično će Ješua Abinun.

javorka luetić

Nije poslušao naređenje Dinka Šakića i tako je izbjegao smrt

Kad im je trebao alibi za likvidacije, ustaše bi izmislili da je netko
pobjegao i provodili odmazdu - govori Abinun. - Tako su objavili da su
‘sinoć dvojica pobjegla’. Pojavio se zloglasni komandant logora Jasenovac
Dinko Šakić i odredio da će za to likvidirati dvadesetoricu.

Tražio je da se dovedu najprije ljudi s kojima su navodni bjegunci
spavali ili jeli. Pojavilo se njih troje ili četvero. Ali on je tražio
još. Zatražio je prozivnik i između ostalih i mene prozvao. Ja sam se na
izvikivanje mog imena ukočio od straha i nisam izišao. Ali, nekim čudom,
nitko me nije prijavio i ja sam ostao živ.

Brat mu je popio otrov

Brat mi je zadnjeg dana logora radio u kožari. I oni su 22. travnja
organizirali bijeg. Budući da su radili s kožama, napravili su otrov za
svakog od zatočenika, koji su čuvali u džepiću u slučaju da ih uhvate.

Jakica Maestro, koji je taj bijeg preživio, posvjedočio je da je moj
brat s kojim je bježao popio otrov. A njegov je brat bježao sa mnom i
poginuo je. Nedavno je i Jakica umro u Izraelu - kaže
Ješua.

Ispis

Pošalji

Pišite
uredniku

Twitter

FaceBook

PRILOZI

Pišite uredniku

Ime i prezime
*

E-mail
*
email nije ispravan

Naslov
*

Poruka
*

Upišite slova s ekrana

Pošaljite link

Vaše ime
*

Vaša e-mail adresa
*
email nije ispravan

Ime primatelja
*

E-mail adresa primatelja
*
email nije ispravan

Poruka
*

Upišite slova s ekrana

Komentari

Morate se
prijaviti da biste komentirali članak.

Komentar od: svezahrvatsku @ 25. srpanj
2010 22:46

..... osim love!

Komentar od: svezahrvatsku @ 25. srpanj
2010 22:45

"Neke moje rane neće nikada
zacijeliti, ali nikoga ne mrzim i svakome bih pomogao."

- Pa nije baš
pomoga D. Šakiću kojemu je bija svjedok optužbe na suđenju. A po kontradikcijama
svjedočenja izgleda da ga je i malo mrzija! Ali Srbima i Židovima uvik triba
malo oprostit.

- A židovski problem, ja bi reka, nije šta nikoga ne mrze,
već to šta nikoga ne vole!

Komentar od: prcela @ 25. srpanj
2010 18:11

NAJVEĆI ZLOČINCI SU PARTIZANI KOJI SU
UČINILI NAJVEĆE ZLOČINE NAD HRVATIMA U POVIJESTI. O JASENOVCU NIJE UTVRĐENA
PRAVA ISTINA KOJA SE MOŽE LAKO UTVRDITI DA SE ŽELI NEGO SE NEKAD TVRDILO DA JE
TAMO NASTRADALO 700.000 A DANAS SE OD ISTIH TVRDI DA JE TO 80.000, ALI LAŽ JE
JEDNO I DRUGO. ISTINA SE NE ŽELI. JASENOVAC JE BIO USTAŠKI RADNI LOGOR I NAKON
TOGA PARTIZANSKI LOGOR SMRTI KAD SU ZAPRAVO NAPRAVLJENI NAJVEĆI
ZLOČINI.

Komentar od: bilicesplit @ 25. srpanj
2010 15:38

neka se srami svak onaj ko opravdava
ustaške zločine. te krasne hrvatine su ubijale i svoje hrvate

Komentar od: alpha @ 25. srpanj 2010
14:54

U beogradskim konclogorima "Sajmište"
i "Banjica" ubijeno je mnogo ljudi, više nego u Jasenovcu, a o tim logorima se
uopće ne govori. A radi se o logorima u glavnom gradu jedne države. Pri tome je
logor "Sajmište" bio judenlager, dakle logor isključivo za Židove. Taj logor
danas u Beogradu nije ni obilježen! I to izgleda nikome ne smeta. A iz njega,
kao ni iz "Banjice" niti jedan Židov nije izišao živ!

Kako je to
izgledalo pokazuje knjiga dr. Lazara Prokića "Jevreji u Srbiji": "Danas je
dokazano da su sva dela sabotaže u našoj zemlji finansirali Jevreji. Isto tako
kod pohvatanih komunističkih bandi nađeno je mnogo Jevreja. Kod pohapšenih zbog
šverca - opet Jevreji!... Kod pohapšenih zbog širenja alarmantnih vesti - opet
Jevreji!... Znači Jevreji, Jevreji i Jevreji! Zato stvarajmo izrazito
antijevrejsko raspoloženje, ukazujmo prstom na Jevreje i pratimo strogo njihov
rad. Učinimo sve da za prvo vreme svi oni sa svojim potrebicama budu zbijeni na
prinudnom radu negde - potpuno izdvojeni od nas, daleko čak i od naših
očiju!

Dok se ne nađe način da uopšte nestanu sa našeg tla!" Ako tome
dodamo da su grobišta bila na raznim mjestima na području grada, pa jedan
svjedok kaže: "Kako nam je bilo naređeno da brojimo leševe koji su spaljivani,
to mi je poznato da je u Jajincima spaljeno 68.000, a da je nespaljeno ostalo
još 1.400 leševa, i to u jednoj raci 1.200 i u dvema po 100 leševa". Tako je
Beograd zapravo jedini glavni grad jedne države za koji slobodno možemo reći da
je bio grad konc-logor! Kako je to uopće bilo moguće?

Pa Nedićeva vlada i
Srpska Pravoslavna crkva vjerovale su u Hitlerov novi svjetski poredak pa su
činile sve da bi stvorili Veliku Srbiju u okviru tog poretka. S druge strane,
već tijekom rata, a pogotovo poslije njega, stvaran je Jasenovački mit, kao
osnova u dokazivanju tzv. genocidnosti hrvatskog naroda, kako bi mogli sakriti
svoje djelovanje tijekom Drugog svjetskog rata. Da bi se mogao stvoriti
Jasenovački mit kroz uvećavanje broja žrtava ovog logora za deset i više puta,
moralo se ići i s uvećanjem ukupnih žrtava tijekom Drugog svjetskog rata.

Komentar od: jak @ 25. srpanj 2010
14:34

Ovakve potresne priče bi trebale bit u
programu nastave povijesti.... i ne samo to već bi trebalo srednjoškolce iz
cijele Hrvatske vodit u obilazak jasenovačkog logora da vide i
nauče...

Komentar od: ikusi @ 25. srpanj 2010
14:10

Maa neeeeee...

To je bija
ljetni kamp u koje su ustase dovodili ljude krivih krvnih zrnaca i politickog
opredjeljenja na odmor, oporavak i preodgoj.
A imali su i romsku glazbu
....

Sve uz idilicne slike Save .....

Komentar od: alter ego @ 25. srpanj
2010 14:07

Ndh i ustaše se nemogu opravdat
nikakvim uopcavanjem cinjenica,relativiziranjem,dekoriranjem i sl.
U svim
službenim činjenicama rata(strani izvori)NDH i ustaše su saveznici sila zla i
Jasenovac se svugdi navodi kao jedan od većih logora u ratu sa 80-120 000
ubijenih i umrlih a od toga popriličan broj
djece.

Vezani članci

Čičak
i Banac poklonili se žrtvama Jasenovca

BURNA
OBLJETNICA ‘Ivo je poput Tita, ne boji se naroda’

Kosor
i Josipović se hladno pozdravili u Jasenovcu; Margelov institut: Tražimo
ispriku i za ustaške zločine

Dodik
huškao, Tadić mirio na stratištu kod Jasenovca

OBILAZAK
STRATIŠTA Tadić u Jasenovcu, Josipović u Ahmićima

Dodik
najavio deklaraciju o Jasenovcu

Msgr.
Marin Srakić: Jasenovac je kroz proteklo vrijeme manipuliran i politiziran

Kaptol:
Zašto Goldstein šuti o zločinima Druge armije NOVJ?

Doli-gori
by Ivan Ugrin: Jasenovačka istina

Bozanić
će u Jasenovcu za vijeke prekrižiti ustaše

Još u rubrici

Ješua
Abinun: Slučajno sam preživio Jasenovac, danas nikoga ne mrzim i u sretnoj sam
vezi!

DALMATINSKI
MLADI ĐIR Maratonka na rošulama želi biti sutkinja

Alex
Trochut: Biti otvorena uma vrlo je težak posao

Književna
elita ulazi u duše hrvatskih otoka

JUČER,
DANAS, MALO SUTRA Živac u ‘dalmoškom’ termometru

JUČER,
DANAS, MALO SUTRA Jadranska odjevna norijada

Džoni
junior najmlađi profesionalac u sto godina ‘Hajduka’

Zvijer
meka srca: Volim životinje i žensku djecu

Godine
su blagoslov

Denis
Kuljiš: Kultura u doba kolere

Ostale
vijesti u rubrici

nedjelja, 25.07.2010.

Europa digital mreža: Autoklub | Cafe.hr | Cosmopolitan | Crochef.com | Dubrovački vjesnik | GameLand | Globus | Gloria | Gloria Shop | Gorila | Igralica | Jutarnji list | Jutarnji klub | Jutarnji nekretnine | Kapital Network | Lektire | MojFaks | MojKvart | Moj spoj | Neon | Otvoreno more | Ptičica | Slobodna Dalmacija |
Sportske novosti | Šibenski list | Studentski oglasnik
| Teen | Teen.hr | Teen385 | Vita | Znanost.com | MediaPoint
| KlikniMO.hr |
WAZ: Der
Westen |

Sva prava na tekstove i slike pridržava Slobodna
Dalmacija Dizajn i implementacija: Sistemi.hr Registrirajte
se Prijava